Keresés
a FreeWeb-en:

Ingyen Fórum

IPM 1980/9

A kiszolgáltatott

Az utolsó valcer című filmben, a búcsúzó Band együttes
vendégeként megjelent a színpadon egy görnyedt tartású, szemébe
hulló hajú fiatalember, aki láthatóan nem vett tudomást a körülötte
levőkről, talán még a közönségről sem. Önfeledten ráhajolva
gitárjára, szinte csak magának játszotta, énekelte a dalt: Helpless
- azaz: védtelen, elesett, kiszolgáltatott. Neil Young, a világsztár
önmagáról énekelt. Sokan azt hitték, ekkor lépett utoljára közönség
elé. Nem így történt - a testi és lelki betegségektől meggyötört
művész újból talpra állt.

- Oké, banda, a bulinak vége - mondja az énekes a
második ráadás után, a sokezres közönség szüntelen tombolása
közepette. S szavai nyomán - mintha a Csillagok háborúja című film
elevenedett volna meg - a hatalmas színpadot csuklyás, világító
szemű figurák népesítik be - ők a koncert technikusai. Hozzákezdenek
a lenyűgöző méretű kulisszák lebontásához, az óriás berendezések
leszereléséhez. Néhányan a hangszereket fogják kézbe, s kíséretükben
mosolyogva amerikai folk-rock egyik legellentmondásosabb, ám mégis
egyik legnagyobb hatású egyénisége, a bálványozott és többször
trónfosztott Neil Young. Mosolyog és integet; azt hihetnénk, az
öltözőbe tartva talán már a szálloda bárjára, vagy egy közeli
kiskocsmára gondol. Kevesen tudják, hogy a színpadra lépése előtti
percekben kapta a hírt: Malibu-beli udvarháza egy tűzvész
következtében a lángok martaléka lett.

A kanadai erdők és a gőzhenger

A költészetében, zenéjében, életvitelében tipikusan
amerikai fiatalember Kanadában született 1945. november 12-én. A
korai hatvanas években kávéházakban, kocsmákban, klubokban, utcákon
gitározott, szájharmonikázott, énekelt - egy volt korosztályában
azok közt, akik az akkoriban feltűnt Bob Dylan követőinek népes
táborához tartoztak.

A folk-zene megújhodásának forrongó időszaka volt ez.
Bár a népdalok reneszánsza a harmincas években kezdődött, akkor még
a mozgalom legnagyobb egyéniségeinek hatása sem terjedt túl egyes
nagyvárosok, jobb esetben egy-egy állam határain korjellemző alakjai
a vándor énekesek, akik kilátástalan és nyomasztó mindennapjaikat
pontos helyzetjelentésekben vagy a néger gospelek, spirituálék,
bluesok jelképrendszeréből kölcsönzött szimbolikus, allegorikus
képekben énekelték meg a korszak meghatározó egyénisége Woody
Guthrie volt. Az ő szellemi követője, tanítványa Bob Dylan. A
Guthrie-szerzemények és az eredeti népdalok interpretálása,
feldolgozása mellett Dylan a napi és az általános politikára reagált
saját kompozícióiban. Dylant befogadta a szórakoztatóipar, mert jól
eladhatónak bizonyult - s a nyomában betört a területre a rebellis
folkosok hada. Young is ilyen "dylaneszk" folkénekesként járta be
Kanada városait, majd 1965 végén az Egyesült Államokban vándorolt és
Kaliforniában telepedett le. Így beszélt erről egy interjúban:

"Azt hiszem, én világpolgár vagyok. Tíz különböző
iskolába jártam, de tulajdonképpen sehol se nevelkedtem. Éltem egy
darabig Winnipegben, Torontóban, és egyáltalán mindenfelé Kanadában.
Még egy városon belül sem laktunk sokáig ugyanabban az utcában. Ha
Kanadában próbálkozom mg valamivel, lehet, hogy sikerül, csak éppen
senki sem tudja. Ha valamire törekszik az ember, olyan helyen kell
próbálkoznia, ahonnan látható, hogy egyáltalán mi az, amit el akar
érni. Kanadában túl sok erdő áll az útjában."

Kalifornia, 1986. A társadalomból látványosan kivonuló
virággyerekek, hippikolóniák szelídmotorosok, a szeretet jelszavát
hirdetők; San Francisco: virághatalom, Grateful Dead Jefferson
Airplane, Mamas and Papas; Ken Kesey és Timothy Leary a csodaszerrel
amelynek segítségével igazán "kiutazhat" az ember a brutális, csaló,
minden ízében romlott világból, s amelyet 1968-ban betiltottak. A
neve: LSD. Kalifornia 1966 - San Franciscótól délre, az amerikai
álom" bölcsője, Los Angeles. A nagy lehetőségekkel kecsegtető film
világ fővárosa ahol a nagy lehetőség csak keveseknek adatik meg; a
többiek, a sikerre áhítozók céltalanul ődöngenek a városban, és
várják a csodát.

Két fiatalember összetalálkozik egy Los
Angeles-i bárban. Az egyik törzsvendégként lép be az ajtón, a másik
már ott ücsörög egy ideje magányosan, ismeretlenül   félszegen
- idegen   itt.   Mindketten állástalan zenészek. Ám
az egyik itthon, megszokott környezetükben állástalan, míg a másik a
határon túlról érkezett rontani a statisztikát. Egyiküket Stephen
Stillsnek hívják, a másikuk neve Neil Young. Pillantásuk összeakad,
egymásra ismernek. Kanadában találkoztak, amikor Stills
szerződéssel játszott ott néhány városban. "Hogy kerülsz ide,
mit csinálsz, mik a terveid?" A kérdések kölcsönösek, a válaszok
azonosak. Stills ismer egy basszusgitárost, hármasban talán már
lehetne valamit kezdeni.

A két fiatalember örök barátságot fogad. Az
egyik dühös, szókimondó alkat, tele indulattal. A másik gyenge
egészségű, húzódó, álmodozó, mégis összeillenek. A harmadik,
basszusgitáros: Bruce Palmer. Két újabb tagot már hamar találnak:
Richie Furay és Dewey Martin sem dúskál szerződésekben, sem földi
javakban. Ám ambíciójuk elképzelésük, kitartásuk bőven van. A
névválasztás már egyszerű: egy gőzhengerről kölcsönzik. És ez az a
pillanat, amikor megalakul a zenekar, amely évekkel megelőzte korát:
a Buffalo Springfield.

Barátság pofonokkal

Két szólógitár - Stills és Young -, három
szólóének - ugyan ők ketten és Furay -, majd később a Palmert
felváltó Messinával együtt négy nagy egyéniség; mindez együtt: Los
Angeles legjobb zenekara. Diadalútjuk későbbi szakaszában hangzatos
címkéket kapnak a kritikusoktól, ilyeneket: a Buffalo Springfield
Amerika válasza a Beatlesre!

Kezdeti gázsijuk 125 dollár. Néhány hónap
elteltével nagy koncertet adnak a Fillmore West színpadán. Tízezer
dollárért! A Buffalo Springfield a nagy zenekarok sorába lépett; úgy
látszott, hogy diadal útján semmi sem állíthatja meg. Nem ez
történt. Korai szétválásuk egyik oka az elért sikerek ellenére is a
gyatra menedzselésben keresendő. És ugyanilyen centrifugális erőt
fejtett ki a tagok között egyre növekvő feszültség. A legélesebb
ellentétek a két vezető egyéniség, az egymásnak örök barátságot
fogadott Stills és Young között mutatkoztak. Stills agresszív,
indulatos ember, Young pedig sértődékeny alkat; a kettejük közötti
ellentét odáig fajult, hogy amikor a csapat meghívást kapott
Montereybe, a popfesztiválra, Young minden külön értesítés nélkül
egyszerűen nem lépett színpadra. Egy másik alkalommal pedig a két
gitáros előadás közben összeverekedett a színpadon. A közönség talán
a mai napig is meg van győződve arról, hogy azon az estén különös,
ám hatásos show-elemekkel tarkított koncertprogramot látott, a bukás
azonban elkerülhetetlen volt.

Utolsó nekifutásként a zenekar még
megjelentetett egy lemezalbumot, sorrendben a harmadikat, de ez
tulajdonképpen már az egyes tagok szólólemezeként könyvelhető el;
mindenki járta a saját útját, a zenekar többi tagja csupán
asszisztált a mindenkori főszereplőknek.

A Buffalo Springfield 1968-ban a közönség és
a szakemberek mély fájdalmára véglegesen megszűnt, ám úttörő szerepe
két okból is vitathatatlan. A lehető legmagasabb színvonalon
fejezték ki a "post-flower-power" (a virághatalom utáni) talán
véglegesen, jóvátehetetlenül sérült ifjúság ellenérzését,
kudarcélményeit, a korábban megtagadott társadalomba való
visszavonulását, s az ezzel járó kiábrándultságot, csalódottságot,
fegyvertelen kiszolgáltatottságot - az örökre elveszett illúziókat.
Ezenközben pedig útjára bocsátotta a két óriást, Stephen Stillst és
Neil Youngot, a szólókarrierbe kezdő zseniális különcöket. Mindez
összesen 18 hónap leforgása alatt történt.

CSN&Y - a
szuperegyüttes

A hatvan évek közepén dolgozott
Kaliforniában egy Rockets nevű zenekar; egy a létért küzdő,
ismeretlen csoportok közül. Az egyéni pályája kezdetén álló, ám már
Amerika-szerte ismert és elismert Neil Young őket kérte fel első
szólólemeze közreműködőinek. A Rockets - most már Crazy Horse néven
- tartós barátságot kötött Younggal, és kiemelkedett az
ismeretlenségből. Nagyszerű lemezeket hoztak tétre együtt.

Young ekkor már bálványozott egyéniség.
Dalaiban keveredik a felnőtt melankólia, a gyermeki naivitás és
paranoid elesettségérzés - a fiatalember ekkor szinte a
hippimozgalmak utáni amerikai ifjúság modelljének tekinthető.
Dallamvilága, könnyed, gördülékeny, dühösen szomorú gitárjátéka
magas fekvésű, feszültséggel teli énekhangjával és előadásmódjával
párosulva tökéletesen fejezte ki nemzedékének akkori hangulatát.
Kétségbeesett, reménytelen, eleve bukásra ítélt harcot folytat a kor
politikai realitásai ellen, s így örök kiközösített, kitagadott,
baráttalan, csavargó marad, akárcsak a generáció többi tagja a
"magányos tömeg"-ben.

Ellentábora mindezt tagadja: szerintük a
hatásvadász Neil Young csupán tetszeleg ebben a szerepben,
egyébiránt a nem több, mint egy tehetségét vesztett, önmaga
keservein rágódó, összeférhetetlen, paranoiás pozőr. Mindenesetre
mindkét Neil Youngkép hamis, mert mitizált, s azért lehetett
mitizálható, mert mindkettő a hatvanas évek Amerikájának szülötte, s
nem skizofrénebb, nem őrültebb, nem ellentmondásosabb, mint szülje,
a társadalom.

Young már második szólólemezét adta ki,
amikor a sajtó hírül adta egy szupertrió megalakulását. A Byrds
egykori tagja, David Crosby és az angol Holliesből kivált, majd
Amerikába költözött Graham Nash, valamint az egykori barát és
rivális, Stills alkotta a csapatot. Az együttes nevéül - meg lehet,
fantáziátlanul - ezt választották: Crosby, Stills and Nash. A három
kivételes kvalitású muzsikus nagy sikerű lemezt készített együtt, a
kép azonban valahogy mégsem volt teljes. Hiányoztak még színek a
palettáról, s Stephen Stillsnek támadt egy ötlete. Young így
emlékezik erre: "Amikor Stills eljött hozzám, és megkérdezte,
nincs-e kedvem velük játszani, sejtettem, hogy valami miatt
szükségük van rám. Azt hiszem, elsősorban a koncertek miatt
kellettem, mert kevés volt a bandában az elektromos gitár és a rock
and roll a harmonikus folk-dolgok mellett. Amikor először
csatlakoztam a csoporthoz, nem akarták használni a nevem. Arra
gondoltam: mit számít ez? Ettől még gitározhatok kedvemre. De végül
meglátták a lényeget, és így került az <és Young> a név
végére."

A végül is Crosby, Stills, Nash Young-ra
módosított nevű szupergroup ismét négy nagy egyéniség közös
vállalkozása volt. Eleinte az a hír járta, hogy csupán egy lemezre
és néhány koncertre jöttek össze, amikor azonban meghívást kaptak és
részt vettek a woodstockt fesztiválon, az ő nevüket is - más
nagyságok, többek között Jimi Hendrix társaságában - szárnyára kapta
a világhír. S 1970-ben, Déja Vu című albumuk megjelenésekor
rajongótáboruk vetekedett a Beatlesével

Négyirányú utca

A négy betűre rövidült nevű CSN&Y
különös együttes volt. Mítoszukat paradox módon éppen
mítosztalanságuk teremtette, meg. A négy, még zenei ízlésük terén is
különböző egyéniségű, nagyszerű zenész "alkalmi" társulása ismét
csak tükör volt. Olyan tükör, amelyben Amerika a szerelem
szabadságáért folytatott tradícióellenes harctól a vietnami népirtás
elleni tiltakozásig minden arcát viszontláthatta. Mind ez magas
színvonalon, a rock csúcsain.

Ők maguk is hallatlanul élvezték az együtt
zenélést, különösen a koncerteken. Young és Stills örökké változatos
gitárpárbajai, az akusztikus folk-daloban a kristálytiszta,
kidolgozott vokál, verseik gondolatgazdagsága, az éles
társadalomkritika és a játékos humor váltakozása, a szinte egymás
szórakoztatására kitalált újabb és újabb ötletek, négy állandó
versengése Amerika legnagyobb zenekarává avatta őket.

A név ma már legenda, a CSN&Y rövid
pályafutása során kiadott három album kincset ér dokumentum. A már
különválásuk után, 1971-ben megjelent dupla koncertalbumuk, a Four
Way Street (Négyirányú utca) reprezentálja legjobban közösen is
egyéni törekvéseiket, közvetíti koncertjeik forró hangulatát. S nem
utolsósorban ez a lemez igazolja legjobban a kritikusok
megállapítását, hogy bár a legkésőbben csatlakozott a csoporthoz,
mégis Young volt négyük közül a meghatározó egyéniség.

Nemcsak külön utasságára, hanem tehetségének
gazdagságára is utal, hogy Young egyrészt tagja volt a kor
legjelentősebb zenekarának, másrészt viszont a Crazy Horse-szal
kiadta egyik legjelentősebb, ma is élő és ható dalokat tartalmazó
szólóalbumát, az After The Goldrush-t (Az aranyláz után). Mint egész
pályafutása során, ebben az albumban is Amerika meg nem valósított
álmait, az "elveszett paradicsomot" keresve csupán valamiféle
szörnyűséges rémálmot, lidércnyomást talál, ami elől magánéletének
ugyancsak fojtogató kulisszái közé menekül, s ez még jobban
elmélyíti pesszimizmusát, gyarapítja panaszait.

"Öregember fekszik az út szélén, teherautók
gördülnek tova / a kék hold elsüllyed terhének súlya alatt, / és az
épületek súrolják az eget; / hideg szél hasítja ketté hajnalban a
fasort, / és a reggeli újságok sodródnak a szélben. / Halott ember
fekszik az út szélén, szemében a nappal fényeivel; / ne engedd, hogy
ez letörjön téged - hiszen csak a kastélyok égnek..." - írja Don't
Let It Bring You Down című dalában, amely szólóalbumán is megjelent,
de a Négyirányú utca cím lemezen is hallhatjuk, koncertfelvételről.

A hetvenes évek a szupergroupok alakulásának
és kudarcának időszaka. A CSN&Y azonban kivétel. Ebben a
csapatban az oly-annyira különböző egyéniségek - talán mert sosem
vallották igazán együttesnek magukat - erősítették egymást, közös
munkájuk során a lehető legnagyobb precizitásra törekedtek. Egy-egy
lemezük stúdió munkája ezernégyszáz órát vett igénybe.
(Összehasonlításképpen: hazai nagylemezeink felvételi ideje a
stúdióhiány miatt - ennek jó, ha tizede.)

Amikor 1979-ben a négy muzsikus feloszlatta
a zenekart, az okokat kutató kérdésre Graham Nash ezt a jellemző
választ adta: "Individualisták vagyunk, intenzív szeretettel és
gyűlölettel állunk egymással szemben. Kívül-belül ismerjük már
egymást; tudjuk, melyik gombot kell megnyomnunk ahhoz, hogy a másik
dührohamot kapjon..."

Szétválásuk után mind a négyen önállóan
próbáltak tovább dolgozni. És ismét: mindannyiuk közül Young járt a
legtöbb sikerrel. Egyéni válságai, betegsége ellenére dolgozott,
évente kiadott egy-egy jelentős albumot, koncertezett, s néhány
kevésbé eredményes év ellenére is tartotta megérdemelt helyét
Amerika vezető rock-zenészei között. A CSN&Y utóéletéhez két
dolog tartozik. Bár a zenészek útjai különváltak, egymás
pályafutását figyelemmel kísérték, s az első hívó szóra siettek
segíteni egy-egy hajdani csapattársuk újabb albumának
elkészítésében. 1974-ben pedig, mind a négyen összetalálkozván, még
egyszer szerencsét próbáltak együtt. Ismét CSN&Y néven
lebonyolítottak egy hosszabb amerikai hangversenykörutat,
elmélyültebb, kifinomultabb, elvontabb
muzsikálással.

A Boney M. Arany
szíve

Young minden nyilatkozatában utal arra, hogy
sosem érezte jód magát zenekari tagként. A CSN&Y feloszlása után
mégis gyökértelen lett, talajt vesztett. Megszakított kapcsolatát
állandó kísérő zenekarával, a Crazy Horse-szal is. Két év
visszavonultság következik; nem tudjuk, csupán erőgyűjtés
céljából-e, vagy egészségi állapotának rosszabbodása miatt. A
sztárok túlhajszolt életmódja két súlyos betegséggel párosulva őrli
Young idegeit. A diagnózis: cukorbetegség és epilepszia. Ez a két
kór végigkísérte mindkét zenekarában eltöltött évein, s amikor
állapota időről időre súlyosbodott sorra kényszerült lemondani
fellépéseit, s amikor színpadra léphetett, akkor is mindig ott állt
az orvos a közelében.

A hosszú, kétéves pihenő hatásos volt.
Legközelebb csak 1972-ben hallunk róla, ekkor azonban azt az albumát
jelenteti meg, amelyet a szaksajtó mind a mai napig is a
legkidolgozottabb, legjobb Neil Young-lemeznek tart. Ez volt a
Harvest, az Aratás. Ezen az albumon a Stray Gators (Kóbor
alligátorok) nevű zenekar kíséri, két dal felvételében pedig a
Londoni Szimfonikusak is közreműködtek. S a segítőtársak névsora:
Graham Nash, David Crosby, Stephen Stills, James Taylor, Linda
Ronstadt. Ezen a lemezen hallható a máig legismertebb Neil
Young-szerzemény, Heart of Gold (Aranyszív) címmel.

A  Harvest  új  zenei
korszakot  nyit meg  Young munkásságában. Ben Keith
pedálos steel-gitárjával eddig nem ismert színt hoz a
hangszerelésbe. Ebben az albumban válik el egymástól egyértelműen
Neil Young két arca.

Az "akusztikus" és az "elektromos" Neil
Young felváltva kap teret, s itt fogalmazza meg legtisztábban azokat
a kérdéseket, amelyek kimondatlanul is ott feszülnek a hetvenes évek
világának fiatal emberéiben: "A hegyekben, a varosokban láthatod az
álmot. / Nézz körül. Eljutott hozzád? / Az, aminek látszik?..." -
énekli a Londoni Szimfonikusok kíséretével a There's a World (Van
egy világ) című dalban. A Heart of Gold 1978-ban a világ sok
országában újra felszökkent a sikerlistákra - ezúttal a Boney M.
feldolgozásában. Ez kétségkívül a dal klasszikussá válását jelenti.
A diszkóipart saját tömegtermelése gátolja abban, hogy keretein
belül kiemelkedő értékű alkotások szülessenek, ezért gyakran fordul
vérátömlesztésért a pop- és rockmuzsika klasszikusaihoz, s ilyenkor
biztos kézzel válogat. Az Arany szív is ilyen, feltámaszthatónak
ítélt dal - élő klasszikus.

A Harvest megjelenése után Young körül
megsűrűsödött, felforrósodott a levegő. A közönség és a szakma
egyaránt felfokozott várakozással nézett az újabb lemezek elé. A
következő három album azonban nem tud elérni a Harvest színvonalát.

Mi történhetett? Kifáradt volna? Kiapadt
volna a tehetsége? Vagy éppen elmélyültebb lett? Próbáljuk
megtalálni a magyarázatot. Adott egy végletesen érzékeny,
fájdalmakkal, pesszimizmussal telt alkotó ember, aki betegségekkel
küzd. Sztár, de épp emiatt meghajszolt, súlyos kötelezettségektől
béklyózott. Magánéletéről szinte teljesen megfosztották. A show-ipar
követelményei, saját sikerei egyre nagyobb terheket rónak rá, nincs
agy pillanatnyi nyugalma, nincs egy percnyi lazítás. Hogy mindez
elviselhetővé váljon, különféle narkotikumokhoz menekül. Ám tisztán
látó ember, ismeri a következményeket. A példa ott lebeg előtte:
lenyűgöző példaképe, Jimi Hendrix - és a többiek. Az ellentmondás
feloldhatatlan, önmagát fokozza. S hozzá még Neil Young politikus
látásmódja. Az ország, amelyben él, ugyanilyen súlyos
ellentmondásokkal küszködik.

Mindezek - a hajszoltság, a narkotikumok, a
kilátástalanság - nincsenek jó hatással amúgy sem stabil egészségi
és lelki állapotára. Visszavonul a nyilvánosságtól, nem vállat
koncerteket, ám mivel életét a zenére tette föl, magányában tovább
írja dalait. Amikor összegyűlik egy albumra való, bevonul a stúdióba
- ismét a Crazy Horse társaságában felveszi és megjelenteti újabb
lemezét. Nem tehet másként. Köti a szerződés meg az íratlan szabály:
ha koncerteket nem vállal is - sőt, akkor még inkább -, a
fennmaradáshoz elengedhetetlen az évenkénti nagylemez.

A rozsda sohasem
alszik

Ugrás az időben; 1979 nyara - ez már
közelmúlt. A Csillagháború csuklyás legénysége egész napos
megfeszített munkával építi fel a színpadot. Minden gigantikus,
kolosszális, minden, amit felhordanak, emberfeletti méretű. A
középpontban egy mikrofonállvány - kilenc méter magas. A háttérben
12 méter magas konténerek tornyosulnak. A közönség
lélegzetvisszafojtva várja a koncert kezdetét. A műszaki személyzet
leemeli az egyik konténer tetejét, félhomály van. A technikusok
munkája nyomán kibomlik a konténerből az egyik erősítő. Korai Fander
konstrukció - csak éppen mintegy tizenkétszeres nagyításban. Csend
van, aztán agyszerre valaki felsikolt. Ő látta meg először. Az
erősítő tetején embriópózban, összegömbölyödve fekszik az énekes,
akiért ma itt több ezren összegyűltek: a megújhodott Neil Young.
Újra csúcson, újra a magasban. Jelképesen is. Újabb jelkép: az
embrió világa jön. Young ismét, ki tudja hányadszor születik. Felül
az óriás erősítő tetején, kezében akusztikus gitár, harmonika. A
közönség zúg, tombol. Kezdődik a koncert.

Az "akusztikus" Neil Young jelentéktelennek,
aprónak tűnik az óriás konténerek között - ez akár jelkép is lehet.
A show-business egyre nyomasztóbb, egyre kegyetlenebb követelményei
és törvényei, a teljesítésükhöz, kielégítésükhöz szükséges technikai
eszközök szinte már ellenőrizhetetlen túlburjánzása - s köztük az
ember, aki eltörpül abban az óriási gépezetben.

Négy dalt ad elő egymagában, aztán néhány
pillanatra újra a technikusoké a terep. Három újabb óriás erősítő
szabadul ki konténerfogságából. Az erősítők előlapjába ajtókat
vágtak most ezeken az ajtókon robban a színpadra a három Crazy
Horse-fiú: Sampedro, Molina és Talbot. Csatlakoznak a showhoz, és
ami ettől kezdve a színpadon történik, az maga a színtiszta rock.

A Rust Never Sleeps (A rozsda sohasem
alszik) végre ismét nagyszerű lemez. Vetekszik a Harvesttel. A
felvétel előtt Young titokban csatlakozott egy bizonyos Jeff
Blackburn nevű ember ismeretlen zenekarához, és bárokban, klubokban
játszott velük együtt, hogy új dalainak kiérlelt, letisztult
produkciójával léphesse át a stúdió küszöbét.

A koncert folytatódik, és az est
fénypontjához érkezik: Cortez, a gyilkos. Dal a Zuma című albumról.
A dal nosztalgia a tiszta, természetes életforma, a Kolumbusz előtti
Amerika után, amikor "a gyűlölet csak legenda volt, /és a háborút
nem ismerték. / Az emberek együtt dolgoztak, / rengeteg követ
emeltek / és a fennsíkra hordták, / meghaltak útközben, / de puszta
kézzel felépítették / azt, amit mi még ma sem tudunk felépíteni.

És megy a koncert két órán át, pillanatnyi
megállás, lélegzetvételnyi szünet nélkül, majd két ráadás és vége.

- Oké, banda - mondja Neil Young, a
kámzsások kíséretében levonul a színpadról. Mosolyog, integet.
Sikere van. Fellépése előtt kapa a hírt, hogy a háza porig égett.
Mintha a sors tenné próbára a dal igazságát: "Ne engedd, hogy ez
letörjön téged - hiszen csak a kastélyok
égnek..."